I Wiens gader sagde man-
- at der kom en til Østrig, som ville redde 50 børn.
Jeg havde aldrig set rød neglelak.
Jeg så på dem-
- og tænkte, at de var flotte.
Hvad i alverden tænkte mine bedsteforældre på?
De efterlod to børn.
De forlod hjemmets tryghed for at tage til det nazistiske Tyskland.
Jeg tænker meget på det. De var bare gode mennesker.
PHILADELPHIA
Det begyndte uskyldigt nok.
Min mand, Gil, kom hjem omkring spisetid.
Han spurgte, om vi havde planer.
Han ville tale med mig.
Han ville tale, mens han barberede sig.
Jeg satte mig og lyttede.
Gil fortalte mig, at hans ven, Louis Levine, havde besøgt ham.
De talte i timevis om en ide-
- om at få jødiske børn fra Tyskland og til USA.
Jeg sagde, at det var vanvittigt.
Det var skørt at tage til Tyskland nu.
Der var ikke sikkert, især ikke for jøder. Han kunne nok ikke komme ind.
Jeg ville ikke turde rejse derhen.
Hvis altså soldaterne i det hele taget ville lukke mig ind.
TYSKLAND LAVER JØDEGHETTOER
HVER DAG UDVISES 100 JØDER
Der var mange historier om nazisternes uhyrligheder.
Der var artikler om koncentrationslejre.
Jøderne blev ydmyget. Brutaliteten chokerede os hver dag.
Først i 1939 strammede nazisterne løkken om jøder i Tyskland og Østrig.
USA's regering ignorerede det nærmest.
Og det var svært for amerikanere at få flygtninge, selv børn, ind i USA.
Men den 42-årige advokat Gilbert Kraus-
- ville alligevel forsøge.
Han voksede op i en sekulær jødisk familie og var ikke troende.
Han og Eleanor sendte deres børn på en kvækerskole.
Vi finder aldrig ud af, hvorfor de gjorde det.
Min bedstefar læste om, at USA ikke hjalp med at redde liv.
Han var meget trodsig.
Han ville bare gøre noget.
Min bedstemor er lidt af et mysterium.
Hun var meget smuk.
Det mindede hun hyppigt om.
Hun gjorde, som man gjorde i 20erne og 30erne.
Hun skabte hjem og miljøer.
Hun inviterede til middag.
Hun skiftede møbelbetræk forår og efterår.
Men det er et mysterium, hvorfor hun gjorde det.
Gilbert og Eleanor Kraus fik mange gange at vide-
- at de skulle lade være.
Mange mente, det ville få uønskede konsekvenser.
Det fik de at vide officielt og privat.
Endda nogle af jøderne sagde det.
Men de var meget bevidste om, at det drejede sig om liv.
Og det viste det sig også at være.
Jeg havde en meget lykkelig barndom.
Om sommeren lejede mine forældre to værelser-
- på 2. etage på en gård i en landsby 25 km fra Wien.
Vi løb i bare fødder og legede med børnene.
Om vinteren gik vi i skole.
Min skole hed Schubert Schule.
Der havde Schubert nemlig undervist.
Jeg blev født i Wien i 1928.
Min far var advokat.
Om søndagen var vi i skoven.
Jeg skulle sørge for, vi kom hjem kl. 12.
Mor var med, hvis vi havde venner med.
Men ikke hvis det bare var far og jeg.
Vi hviskede i skoven.
Wien var meget smuk. Virkelig smuk.
Min far og to fra familien arbejdede med krydsfiner.
Min onkel ejede firmaet.
Han var den vigtigste.
De havde to butikker og meget krydsfiner.
De forsørgede tre familier godt.
Da Hitler blev stemt ind, sagde min far-
- at det ikke ville vare ved. Folk var for intelligente.
Nogle ville nok komme til skade, men vi håbede, det ikke blev mange.
Gil ville finde en lovlig måde at bringe børn til USA.
Vi havde været gift i 15 år, og jeg vidste, han var en god advokat.
Men jeg troede ikke på, at vi kunne tage til Tyskland.
Ingen, end ikke Gil, kunne vel se det praktiske i det.
Den første forhindring var situationen hjemme.
De skulle finde ud af, hvordan de skulle navigere socialt-
- når det ikke ville være populært, hvis der kom mange jøder.
Præsident Roosevelt var en helt for datidens jøder.
Når jøderne så Hitler, Stalin og Mussolini ude i verden-
- var de glade for, at Franklin Delano Roosevelt var i spidsen for USA.
Ikke desto mindre var han en dygtig politiker.
Nogle ting havde han stærke meninger om, og dem fik han gennemført.
Den hemmelige oprustning i USA var en af dem.
At hjælpe England var en anden.
Men han ville ikke redde jøder.
Gilbert mødtes med George Messersmith.
Han var tidligere ambassadør i Wien-
- og var nu viceudenrigsminister.
Gilbert nævnte, at han var medlem af Brith Sholom-
- et jødisk broderskab i Philadelphia.
De havde bygget en sommerlejr.
Der var en ekstra sal med senge nok til 50 børn.
Gil sagde, at han og jeg selv ville tage til Tyskland-
- for at vælge børnene og tage dem med hjem.
Gil stillede også mange spørgsmål.
Ville forældrene give børnene fra sig?
Var det så ekstremt, som aviserne påstod?
Og hvorfor kom der ikke allerede børn til landet?
Messersmith var forstående, men ikke opmuntrende.
Han mindede om USA's indvandringskvoter for andre lande.
De mennesker fra Tyskland og Østrig, der havde søgt visa-
- opfyldte kvoten for de næste fem år.
Da det blev værre for jøderne, kom 10.000 jødiske børn til England.
Deres forældre sendte dem på tog og skibe kaldt Kindertransporte.
Men i USA var døren lukket.
Kongressen var ikke ligefrem i humør til-
- at være generøs over for flygtninge, der ville til USA.
Det vidner Wagners og Rogers lovforslag om.
Det var et forsøg på-
- at få børn ind i landet.
Man tænkte, at hvem ville dog stå i vejen-
- for fattige flygtningebørn?
Det ville ramme i hjertet på alle.
Men det viste sig ikke at være tilfældet.
Efter måneders debat afslog Roosevelt at støtte forslaget om at redde børn.
Lovforslaget kom aldrig til afstemning.
Da Hitler invaderede, delte de folk op i jøder og ikke-jøder.
Jeg spurgte min far, hvad jeg havde gjort.
Han sagde: "Ingenting, du er bare født som jøde. Sådan er det bare nu."
Selv så sent i 1939-
- var nazisternes politik ambivalent med hensyn til jødernes udvandring.
Døren lukkede sig meget hurtigt.
For målet var at slippe af med jøderne.
PHILADELPHIA
Gil havde set kvoterne for Tyskland og Østrig.
Han sammenlignede med det antal, der kom til USA.
Han opdagede, at tallene ikke passede.
Kvoterne var højere end det antal mennesker, der kom til USA.
Gil forstod det ikke.
Især når tusinder forsøgte at komme hertil.
Hvorfor blev kvoten ikke opfyldt?
Gilbert opdagede flere grunde til de ubrugte visa.
Nogle var allerede taget til Cuba eller Shanghai.
Nogle var kommet til Palæstina.
Andre var for syge eller manglede penge, når visaene blev godkendt.
Så fik Gil en ide.
Det var et spinkelt håb.
Han tænkte, om man kunne reservere de ubrugte visa til børn-
- som var klar til at tage til USA.
Messersmith var diplomatisk.
Han sagde, at det var en interessant ide.
Han sagde ikke ja.
Men han sagde heller ikke nej.
Eleanor gik i gang med at finde dem, hun kendte-
- som måske ville sponsorere et flygtningebarn.
De næste uger gik jeg fra hjem til hjem og kontor til kontor.
Jeg måtte stille de mest pinlige spørgsmål til venner og bekendte.
Cirka 95% af amerikanerne-
- ville ikke have, nogen pillede ved indvandringskvoterne.
Selv 25% af de amerikanske jøder-
- ville ikke have problemet op.
Der var meget antisemitisme, så de var bekymrede for-
- at nogen så dem som antiamerikanske, hvis man ville ændre kvoterne.
Vi er kristne for så vidt-
- som vi tror på, at man skal elske sin nabo som sig selv.
Med det princip udfordrer jeg landets jøder-
- til at fortælle mig, at de ikke tror på det.
Gil fortalte, at der kom flere til hans kontor, da han var i Washington.
Få dage senere bad tre af byens vigtigste jøder-
- ham om omgående at droppe sin ide.
Hvis han blev ved, ville de gøre alt for at forhindre det.
Der var over 100 organisationer i USA-
- der åbent talte for antisemitisme, og ikke i det skjulte.
Fader Coughlin nedgjorde jøderne i radioen.
Man demonstrerede mod jøderne.
Under de omstændigheder sagde mange amerikanske jøder:
"Skab ikke uro."
"Det er allerede svært nok."
Der kom flere jødiske ledere til Gil.
De sagde det samme som de andre.
Han skulle omgående droppe ideen.
Han ville vel ikke udsætte sin kone for den fare-
- eller det eventuelle nederlag?
Som jøde skulle man tro, han ville lytte.
Om noget gjorde det ham nok mere stålsat.
Når han følte, noget var rigtigt, gjorde han det uanset hvad.
Og det her var det rette at gøre.
Efter to uger var jeg begyndt på 25 erklæringer.
Men ingen var ikke færdige.
Jeg følte, jeg var for langsom.
Gil kom hjem med flere navne på folk, der ville sponsorere børn.
Men til sidst følte jeg, at jeg opnåede noget i mit papirkaos.
Det tog seks uger, men jeg havde færdiggjort 54 erklæringer.
Der var fire ekstra, hvis det gik galt.
Det var hverken let eller behageligt, men jeg gjorde det.
Man tog imod Hitler med åbne arme i Østrig, og de marcherede på gaden.
Så hængte de hagekorset, svastika-
- fra taget af lejlighedskomplekset hen over vores balkon.
Vi kunne kun se forbi begge sider af det.
Hvis det blev snavset eller beskadiget-
- ville de slå os ihjel.
Vi bad til, fuglene ikke ville klatte på det.
Jeg kom i skole cirka tre uger efter.
Der var malet en gul linje foran den bageste række i klassen.
Læreren sagde med en meget alvorlig stemme-
- at myndighederne havde beordret, at der blev flyttet rundt.
Han sagde, at alle de jødiske drenge skulle sidde bag linjen.
De andre sad foran. Derfra blev det temmelig ubehageligt.
Min søster gik i grundskolen, og jeg kom i børnehave.
Jeg syntes, det var dejligt med alle de børn.
Da jeg skulle tisse, rakte jeg hånden op, men ingen spurgte mig.
Jeg blev bare ignoreret-
- og ignoreret og ignoreret.
Til sidst kommer man til at tisse i bukserne.
Det skete også for mig.
Læreren kom over til mig.
Læreren tog mig i nakken-
- holdt mig op og sagde:
"Se, sådan gør jøderne. De tisser i bukserne."
Så skubbede hun mig ned igen. Efter den forfærdelige oplevelse-
- gik jeg grædende hjem.
Min mor sendte mig ikke tilbage.
Snart fik jeg alligevel at vide, at jeg ikke måtte komme tilbage.
I Tyskland blev Hitlers antijødiske politik gradvist værre-
- men i Østrig håndhævede de det omgående efter anneksionen.
Den unge officer Adolph Eichmann var sendt til Wien-
- med ordre om at udføre politikken Judenrein.
Det betød, at alle jøder skulle væk.
Hverken jøder eller ikke-jøder i noget land-
- kunne tro, at de ville dræbe dem.
Antisemitterne ville banke jøderne og indføre diskriminerende love-
- og ville have dem ud.
Men direkte at slå dem ihjel var utænkeligt.
Det chokerede nok mange, at man støttede Hitler så meget.
Krystallnacht, de knuste ruders nat.
I løbet af to frygtelige dage i november 1938-
- blev synagoger brændt i Tyskland og Østrig.
Jødiske butikker blev plyndret.
Mænd fik bank hjemme og på gaden.
I de følgende uger kom tusinder af jødiske mænd i koncentrationslejre.
Jeg husker derhjemme.
Venner og familie talte hver dag, hver aften, hele tiden om-
- hvordan vi skulle komme ud.
Pludselig var der folk hele dagen hjemme, da deres butikker var væk.
De talte om visa og om at komme ud.
Hvis man ikke havde en sponsor fra USA, fik man ikke visa.
Hvis man ikke fik et, ville man så ikke overleve?
I Wien overvejede ingen, om de skulle rejse eller ej.
De, der kunne, rejste.
Min børnelæge gjorde det ved at hoppe ud af vinduet.
Han begik selvmord.
Folk ved ikke, at i starten kunne man komme ud.
Alle kunne komme ud.
Men ingen ville lade os komme ind.
Alle kunne være blevet reddet.
Alle sammen.
APRIL 1939.
Gil og jeg kunne ikke se fra Philadelphia, om vores plan virkede.
Vi måtte tage til Tyskland og se, om der var en chance for at få børnene.
Ellers ville vi omgående tage hjem, og så var det slut.
Da de ville tage til Europa, opstod der et nyt problem.
Krigen stod for døren.
Amerikanere måtte stadig rejse til Tyskland-
- men en fra udenrigsministeriet bønfaldt Eleanor.
"Det er for farligt for en kvinde," sagde han.
Vi var meget rystede over de uventede hændelser.
Gil sagde, at han ikke kunne rejse alene.
Der var for meget arbejde for en.
I toget til Philadelphia lavede jeg en brainstorm.
Robert Schless var vores børns læge.
Vi havde kendt ham i mange år.
Han var charmerende og talte flydende tysk.
Gil og jeg besøgte ham.
Han var eventyrlysten. Han kæmpede for briterne i første verdenskrig.
Han var en af de første læger i søværnet.
Far ville ivrigt gå med til det.
Udenrigsministeriet forlangte-
- at børnene blev undersøgt af helbredsmæssige årsager.
Så far var et oplagt valg.
Schless var enkemand med tre drenge.
Men han gik omgående med til at tage med Gilbert.
7. APRIL 1939
Min far sagde, at han rejste næste morgen.
Jeg vinkede farvel til ham ved skibet.
Jeg var 13 år.
Dengang anede jeg ikke, hvordan situationen var.
Jeg vidste bare, at det var farligt.
Fem dage senere sendte Gil et telegram om, at han var i England.
Det næste var fra Berlin.
Gil skrev, at han tog direkte til Wien.
Det blev hurtigt værre for jøder.
Og der ville han finde børnene.
Få dage senere sagde stuepigen, at Gil havde ringet.
Han ville ringe senere.
Jeg troede, han havde problemer. Måske var han anholdt.
Han ringede, og alle var spændte.
Vores børn var med, og vi talte på samme tid.
Så sagde Gil, at han måtte tale med mig.
Gilbert fortalte, at han ikke kunne nå det.
På trods af advarslen bad Gilbert Eleanor om at komme.
Der afgik et skib fra New York om få dage.
Gilbert ville have Eleanor på det.
I 1939 havde de et barn på ni og et på 13 hjemme.
At tage til Tyskland og Østrig-
- var måske ikke et klogt træk for forældre.
De måtte beslutte at gøre noget meget farligt.
De risikerede at gøre deres børn forældreløse-
- hvis noget gik galt.
Jeg fortalte børnene, at jeg tog over til deres far.
Jeg forklarede, at han havde brug for hjælp.
Gil og jeg havde aldrig været væk fra børnene på samme tid.
Jeg var slet ikke glad for at rejse fra dem.
I Europa tog jeg toget fra Le Havre til Paris.
Jeg glædede mig meget til at møde Gil.
Da jeg steg af toget, så jeg ham med det samme.
Han var så flot.
Og han gav mig en buket violer.
Vi så alt det af Paris, vi kunne nå på en eftermiddag.
Vi handlede og så på hvert eneste butiksvindue.
Vi fik drinks på en charmerende cafe.
Vi havde ikke meget tid, så vi udnyttede den.
Det var en vidunderlig eftermiddag.
Samme aften tog de Orientekspressen til Wien.
Undervejs forberedte Gilbert sin kone på forholdene i Nazityskland.
På vej fra Paris til Wien standsede vi kort i Linz.
Vi ville strække ben og gik ud på perronen.
I højttalerne kunne man høre en tale fra Hitler.
Han råbte hvert et ord.
Det var Hitlers fødeby og min introduktion til Nazityskland.
JØDERNE ER FORBRYDERE
JØDE
Da vi kom til Wien, viste de mig ting, da vi kørte taxi fra stationen.
Vi kørte forbi hotellet, der var nazisternes hovedkvarter.
Vi kørte ad ringvejen forbi det berømte operahus.
Vores hotel, Bristol, lå på den anden side af gaden.
Bob Schless ventede på hotellet.
Han præsenterede Hetty Neufeld fra Wien, som gav mig blomster.
Hun havde et smukt rødt hår, brune øjne og ansigtet fuldt af fregner.
Jeg syntes omgående om hende.
Hun var halvt jøde og ville med glæde hjælpe os.
Gilbert fortalte, at værelserne blev gennemsøgt hver dag.
Det hemmelige politi vidste, hvor de var, og hvad de lavede.
Vi gik ned for at spise på hotellet.
Da vi ventede på bord, så jeg et skilt på døren.
"Juden verboten."
Der var et stort maleri af Hitler.
To soldater kom ind og stirrede på os.
Det var meget ubehageligt.
Efter det mistede jeg min appetit.
Da nazisterne satte ind for at få jøderne ud-
- måtte de jødiske ledere i Wien samarbejde.
Det jødiske samfund havde sager om tusinder af familier, der ville væk.
Nazisterne konfiskerede alle papirerne og havde nu adgang til dem.
Men det havde Gil og Eleanor også.
Om morgenen gik vi hen til en stor lurvet bygning-
- der var det jødiske samfunds hovedkvarter.
De mennesker, der håbede på at blive valgt, ventede på os.
Der var kommet flere hundrede.
VI TAKKER ADOLF HITLER
Vi fortalte forældrene, at vi måske tog børn med.
Vi vidste det endnu ikke med sikkerhed.
Vi spurgte hvert barn, om de ville til USA-
- og forlade deres forældre for at vente på dem i USA.
Jeg ville have min lillesøster med.
Mine forældre blev forfærdede.
De troede, det ville ødelægge alt.
Men den, jeg talte med, sagde nej, de tog ikke små børn med.
"Jeg kan passe hende. Hun går næsten uden ble." Men nej.
Min mor var slet ikke glad for, at jeg skulle af sted uden hende.
Til USA, hvor børn blev kidnappede.
Men min far var mere praktisk.
Han var sikker på, at jeg ikke kunne blive-
- og at det skulle være nu.
Min far læste i avisen-
- at der kom nogen fra USA for at redde 50 børn.
Jeg havde lige haft mæslinger.
Min far sagde til min mor, at jeg burde forsøge at komme med.
Min mor sagde nej, fordi jeg stadig var syg.
Min far sagde, at vi kunne dø her.
Da var det allerede nært forestående.
"Vi dør, men det skal hun ikke."
"Hun skal af sted for at leve i USA."
Det virkede utroligt nedrigt at tage et barn fra dets mor.
Men det var, som var vi kommet med en redningsbåd i et oprørt hav.
Alle forældre sagde uden tøven og med glæde ja.
"Tag mit barn med til en sikker havn."
Jeg husker svagt en lang kø af folk med børn.
Endelig blev det vores tur.
Jeg talte med Schless.
Han undersøgte mig.
Han viste mig også nogle klatter på papir.
50 år senere kan jeg se, at det nok var en Rorschachtest.
Han sagde: "Was ist das?"
Jeg sagde, at det lignede en sommerfugl eller måske en bille.
PÅRØRENDE
BARN, FAR
Målet var at tage de sundeste børn af krop og sind.
De børn, der var mindst medtagede af de ydmygende oplevelser.
Børn, der kunne klare rejsen og at være adskilt fra forældrene.
Man så bort fra social og økonomisk baggrund.
Efter nogle uger var listen over de 50 børn næsten færdig.
Jeg efterlod mine forældre og min søster i livsfare.
Og jeg reddede mig selv.
Det skammede jeg mig meget over.
Forældrene skulle skrive under på, at vi fik børnene.
De var meget modige.
Men fædrene var nedslåede. De så livløse og fortvivlede ud.
Mødrene var mere aggressive og håbefulde.
De smilede og småsludrede.
Deres kinder var røde, og deres øjne spillede.
De beskyttede deres børn.
Der kom nye vanskeligheder.
Der var problemer med Eleanors erklæringer.
Gilbert opdagede, at USA's konsulat-
- ikke kendte til planen om at bruge ubrugte visa.
Det så meget skidt ud.
For at gøre det værre fortalte de, at der først kom nye visa i juli.
Deres sidste håb var Raymond Geist.
Han var chefdiplomat på USA's ambassade i Berlin.
Gil og jeg tog omgående til Berlin med et tog samme aften.
Vi ankom tidligt næste morgen. Men det var søndag, og de havde lukket.
Vi måtte vente endnu en dag.
Jeg havde ikke været i Berlin før.
De var mange mennesker og tyske soldater overalt.
Vi gik forbi det smukke hotel Adlon og under Brandenburger Tor.
Gil viste mig USA's ambassade, som lå i nærheden.
Jeg så ind i folks ansigter på gaden.
Her var den overlegne race.
BERLIN 4. MAJ 1939
Vi var begge nervøse for morgendagen.
Især Gil var bekymret for mødet med Geist.
Han var en meget travl mand.
Vi vidste slet ikke, om han havde tid til os.
MED VENLIG HILSEN RAYMOND GEIST
Næste morgen havde Geist godt nyt.
Eleanors erklæringer var fine.
Geist fortalte, at han ville forsøge at skaffe visa til de 50 børn.
Men han kunne ikke garantere noget.
Ingen vidste, at der kom en udryddelse.
Det var længe før, mordene begyndte.
Der var stadig et håb om, at enten kunne børnene komme tilbage-
- eller forældrene kunne komme til USA.
På baggrund af det lovede Kraus, at de tog sig af børnene uanset hvad.
Jeg fandt ud af, at han personligt underskrev erklæringer...
...som garanterede, at han ville-
- tage ansvaret for...
Der manglede en sidste ting, før børnene måtte forlade Wien.
Alle børn skulle have et tysk pas af nazisterne.
Hetty præsenterede os for Richard Friedman.
Han var en ung jøde fra Wien, der hjalp med at skaffe pas til jøder.
Vi mødtes ved Rothschildpaladset.
Nazisterne havde konfiskeret det og brugte det som jødisk paskontor.
Richard tog os med op til gestapochefen.
Soldaterne stod ret ved alle døre.
Officeren sad bag et enormt skrivebord.
"Hvem er de to?" Spurgte han Richard om på tysk.
"Det er mr og mrs Kraus fra Philadelphia i USA."
Officeren ville vide, om vi var jøder.
Richard sagde: "Ja, de er amerikanske jøder."
"Spørg dem, hvorfor de er her."
Gil svarede på engelsk: "Vi vil tage 50 jødiske børn med til USA."
De vidste, at tiden var knap.
Det var måske en advokats måde at se tingene på.
Når den dør var lukket, var det jødiske samfunds skæbne afgjort.
Officeren havde flere spørgsmål til Richard.
Endelig sagde han, at vi måtte tage børnene med.
De ville få deres pas.
Vi forstod ikke rigtigt, at vi skulle skilles fra vores forældre.
De sagde, at de ville komme senere.
Det var forfærdeligt-
- at en lille pige skulle skilles fra sin mor og far.
Der var få dage til, at de skulle rejse fra Wien.
Den femårige Heinrich Steinberger var blevet syg.
De vidste, at de ikke kunne risikere at tage et sygt barn med.
Heinrich blev strøget af listen.
Dagen efter kom der mange breve og besøgende-
- og opringninger fra forældre, der ikke blev valgt.
Vi kunne godt forstå dem.
De bønfaldt os, men var samtidig meget høflige.
De valgte den 14-årige Alfred Berg.
Han var ældre end de andre, men hans lillesøster var allerede valgt.
Han var en fornuftig erstatning for det syge barn.
20. MAJ 1939
Toget fra Wien skulle først køre kl. 20.30.
Men alle forældre og børn var der to timer før.
Jeg kørte i bil for første gang.
Mine forældre tog nemlig en taxi.
Jeg tror, at det var for farligt at gå på gaden med kufferter.
Det regnede meget.
Der var mørkt, og vi kom hen til Bahnhof.
Der var tog og soldater.
SS, brune og sorte skjorter, brune og sorte støvler-
- schæfere, dobermanne og rottweilere.
De var fyldt med soldater.
Vi troede først, at de havde ombestemt sig.
Min mor lavede en god stegt kylling.
Jeg ville have noget af det med i en lille madpakke.
Jeg ved ikke, hvor de fik pengene fra, men de gjorde det.
Jeg havde min bamse i armen.
Og andet måtte jeg ikke tage med.
Hetty Neufeld fortalte alle forældre, at de ikke måtte vinke til børnene.
Jøder måtte ikke bruge den nazistiske hilsen.
Hvis de løftede armen, ville de blive anholdt.
Forældrene stod stille og roligt.
De stirrede på deres børns ansigter.
Deres munde smilede, men deres øjne var røde og anstrengte.
Ingen vinkede.
Det var den mest hjerteskærende opvisning af værdighed og mod-
- jeg nogensinde havde set.
Min mor bad mig være sød og adlyde mine plejeforældre.
Jeg skulle få en god uddannelse. Og de ville snart komme.
"Vi ses i Amerika."
Jeg kan huske mørket.
Og jeg så hende aldrig igen.
I toget bad jeg til, at Gud måtte bringe forældrene trøst-
- når de kom hjem til en tom seng.
Jeg spurgte Gil, hvad vi skulle gøre, hvis der ingen visa var i Berlin.
Jeg kunne ikke forestille mig at skulle bringe dem tilbage.
Den morgen, hvor de ankom-
- var Berlin i feststemning.
De fejrede alliancen mellem Tyskland og Italien, Stålpagten.
Senere samme dag var der en ceremoni ført an af von Ribbentrop-
- Tysklands udenrigsminister, og grev Ciano, Italiens udenrigsminister.
Vi vidste ikke, at de fejrede på Hotel Adlon, hvor vi boede.
Da taxichaufføren ville derhen, var gaden blokeret af mennesker.
Mine knæ rystede, da jeg gik hen til receptionen.
Uden at se op så jeg mange mænd i tyske og italienske uniformer.
Von Ribbentrop og grev Ciano talte sammen ved trappen.
Jeg gik over og ventede på den lille elevator.
Jeg så forsigtigt op.
Det var Ribbentrop og Ciano.
Jeg rystede over hele kroppen.
Gil havde taget børnene med til Berlins jødecenter-
- som nazisterne stadig tillod.
Gil havde arrangeret, at børnene skulle være der, mens vi ventede.
Kraus talte med en SS-officer i sort uniform med pistol og myndighed.
Kraus råbte ad ham på engelsk.
Det var farligt.
Hvis man så en fra SS på gaden i Wien, gik man i en stor bue.
Man gjorde sig usynlig.
Men Kraus råbte ad officeren, som svarede på tysk.
Jeg ved ikke, hvad det handlede om.
Det var vel om en slags tilladelse.
Men jeg var bange, for jeg troede, han ville blive skudt.
Om morgenen tog Gil børnene med til ambassaden.
De skulle alle til samtale og undersøgelse.
Jeg kom senere og ventede med nogle af børnene.
De så meget trætte ud, og jeg forsøgte at opmuntre dem.
Endelig så jeg Gil og spurgte om visaene.
Han hviskede: "De har 50 visa klar."
"Vi behøver ikke længere at bekymre os."
Vi blev natten over i Berlin.
En ung mand spillede banjo og lærte os sange.
Han lærte os Hineh Lo Yanum. Kender du den?
Den er meget enkel.
Det betyder, at Israels beskytter ikke sover.
En af de yngre piger kom til samtale.
Hun sad i en stor stol over for embedsmanden.
Vi gav hende en pen og bad hende skrive sit navn.
Hun begyndte at hulke hysterisk.
"Muss Ich Sara schreiben?" Spurgte hun.
Hun tvang ordene frem gennem tårerne.
I nogle sekunder var vi for chokerede til at svare.
Hitler forlangte, jødiske piger skulle bruge Sara som mellemnavn.
Jødiske drenge skulle bruge Israel.
Da den hulkende pige sad med pennen i hånden, spurgte hun:
"Skal jeg skrive Sara?"
Embedsmanden lagde hovedet i sine hænder, så på hende og sagde:
Der, hvor du skal hen, behøver du aldrig at bruge Sara igen.
Det store skib var et flot syn.
Det bar det amerikanske flag.
Det var mindeværdigt.
Under den ti dage lange rejse forberedte de børnene-
- på deres nye liv i USA.
Skibet kom til New York om morgenen den 3. juni 1939.
Da vi skulle af borde, så jeg en af vores venner på kajen.
Han holdt en lille pige op.
Det var min datter, Ellen.
En dreng hoppede ved siden af, og det måtte være min søn, Steven.
Endelig kunne jeg se deres ansigter.
Jeg kunne ikke tro, at jeg var hjemme.
DE 50 BØRN VAR DEN STØRSTE GRUPPE-
- DER FIK LOV AT KOMME IND I USA
Hvis man redder et liv-
- så siger de jødiske skriftkloge, man har reddet verden.
De reddede 50 børn og deres familier.
Og den generation, der følger efter i deres familier.
EFTER EN SOMMER I BRITH-SHOLOM-LEJREN-
- KOM DE TIL DERES FAMILIER ELLER PLEJEFAMILIER
DA BØRNENE VAR I USA, FIK MANGE AF DERES FORÆLDRE OGSÅ VISA
HEINRICH STEINBERGER, SOM BLEV SYG-
- DØDE I DØDSLEJREN SOBIBOR I 1942
DER DØDE 1,5 MILLIONER BØRN UNDER HOLOCAUST
Jeg vil ikke kalde mine bedsteforældre helgener.
De tog til Tyskland og Østrig, men boede på luksushoteller-
- og spiste på fine restauranter.
Jeg tror ikke, andet ville være faldet dem ind.
Men de handlede meget uselvisk.
Selv om min bedstemor havde en flot hat.
GILBERT OG ELEANOR KRAUS GENOPTOG ROLIGT DERES LIV
DE DRØFTEDE DET SJÆLDENT MED FAMILIE OG VENNER
GILBERT DØDE I 1975
ELEANOR DØDE I 1989
Simon Terp www.broadcasttext.com